1855 Sekalaista
Ruotsinkielinen teksti
Blandade Ämnen.
L Mechelin. 1855.
|2|Fridsröster.
Om bland omvexlande öden
Lyckan ständigt flyr din stig,
Ja, om qvalena och nöden
Hota att förkrossa dig: –
Förtvifla ej, ty genom sorgen
Kommer du i himlaborgen.
Om bland nöjena och flärden
Allt är dig så tomt, så kallt;
Och om du nu här i verlden
Törnen finner öfverallt, –
Upphör likväl ej att hoppas,
Ty vid törnen rosor knoppas.
Och om menniskor bemöta
Dig med stolthet och förakt,
Om de dig ifrån sig stöta,
Gif på Frälsarns läror akt.
|3|
Som dig säga, att med mildhet
Du skall möta andras hårdhet.
Om du finner hos din nästa
Nöd, elände och betryck
Sörj då gerna för hans bästa,
Honom utur nöden ryck;
Och då skall visst Betle’ms stjerna
Äfven dig beskydda, värna.
Men om dödens lia skördar
Alla som du älskat här,
Vet, att då förtvifla, mördar
Äfven hoppet, som du när,
Att engång genom sorgedalen
Gå till dem i himlasalen.
Aftonpsalm.
Åter har en dag flytt bort
Från mitt arma lif så kort.
Månne jag väl denna dag
Användt rätt efter Guds behag?
Har jag tackat för allt godt,
Som af Herren Gud jag fått,
Har jag Jesu fotspår sökt,
Ej min syndaskuld förökt?
Har jag varit god och nöjd,
Hemma skapat frid och fröjd?
Har jag kärleksfullt och ömt
Om min svaga like dömt?
Ack! jag mycket syndat har
Emot syskon, mor och far:
O, förlåt mig, Jesu mild,
Om jag glömt Din förebild!
Men när sol’n igen går opp,
Lifva då mitt fromma hopp,
Att, som den så skön uppstår,
Jag engång till Herren går!
Afsked till Woldemar.
O Woldemar, se skiljsmessan är inne
Med sorgset hjerta, djupt bedröfvadt sinne
Måst’ jag nu bjuda dig: farväl!
Men så är menskans lott, man bör ej dåra
Sig med den tron att aldrig ju det svåra
Behöfs; det renar först vår själ.
Så äfven nu, nu komma svåra strider
Att följa på de lugna, glada tider,
Som nu för evigt ha flytt bort. –
|6|
Ja, kärleken och vänskapen, de knutit
Den rosenkrans, som här dig har omslutit
Så ömt, – men för en tid, så kort.
Men sörjom ej, nej låt oss heldre prisa
Den Gud, som oss beskärt till tröst och lisa
Båd’ Minne och dess broder hopp.
Ja, om ock saknads bittra sorg och smärta
Så hvassa törnen trycka i ditt hjerta,
kan du af minnen lifvas opp.
O, om jag kunde dock med ord uttrycka
Hur’ innerligt jag önskar dig all lycka
Som lifvet kan beskära. – Men
Om ibland ödets alla skiften bjerta,
Du saknar något trofast hjerta,
Har du i mig en trofast vän.
Krigarnes farväl.
Hören tärnor huru sången klingar
Wemodsfull och sorgsen till er ära.
Kärleken på tonerna sig svingar
Evig trohet vill hon eder svära
I denna afskedsstund, då våra hjertan
Af alla känslor hysa endast smärtan.
Krigstrompeten kallar oss att strida
I farans stund för fosterlandet,
och om också hjertats sår nu svida,
Måst’ vi dock bryta kärleksbandet;
Ty krigarn vandrar ej i rosengårdar,
Endast äran är det som han vårdar.
Men när från krigets blodbestänkta bana
Han återgår i fredens sköte;
Och när han tappert stridt vid furstens fana,
Och skyndar till sin tärnas möte –
Månn’ han väl återfinner henne sedan,
Månn’ ej hon af vänta tröttnat redan?
Nej, bröder, låt oss tro i afskedstunden
Att evigt tärnans trohet varar,
Och då skall rosenkransen, åt oss bunden,
Beskydda oss i alla faror.
Men om ock någon af oss blir i striden, –
Vi återse hvarann dock bortom tiden!
Hoppet.
(Efter Schiller.)
Menniskan drömmer och talar ju blott
Om bättre, kommande tider;
Och för en lycklig, en lysande lott
Hon ständigt arbetar och strider. –
Och verlden föråldras, föryngras igen –
Förbättring väntas mennsikan än.
Vid födelsen har hon ju hoppet ren,
Det gossen, den glade, åtföljer,
|9|
Och ynglingen rörs af dess gudasken,
Ej gubben vid grafven det döljer –
Ty slutas vid grafven hans trötta lopp,
Så uppflammar der ju ännu hans hopp.
Det är ej en dårarnes fantasi,
Som endast oss gäckar, bedrager, –
Uti vårt hjerta vi tydligt se.
Det stundar en ljusare dager;
och hvad som sägs af vår inre röst
Det dårar ej mera vårt längtande bröst.
Aftonen.
(Efter Schiller)
Sänd, du strålande Gud – se fållen törsta
Efter upplifvande dag, och menskan försmäktar,
Mattare drager ren hästen, –
Sänk nu neder din vagn!
Se, hvem som der ur hafvets skimrande vågor
Ljufligt leende vinkar dig! Känner du henne?
Raskare flyga de fålor; –
Thetis, gudinnan, dig vinkar.
Snabbt nu ner ifrån vagnen i hennes armar
Springer förarn, och betslen fattar Cupido.
Och nu stadna de fålor,
Drick den kylande flod.
Uppför himmelens blå, i sakta vandring
Stiger den doftande natt; den följes af ljufva
kärleken. Hvilen och älsken!
Phoebus, den älskande, hvilar.
Klagan.
I hjertats djup der bor en bild
Från fordna, flydda dar, –
Ifrån en tid då, god och mild,
Min själ blott glädje bar. –
Men ock, den tiden flyktat bort, –
Om den var säll den var ock kort.
När nu från mitt beklämda bröst
En klagan höjer sig,
Som ängsligt söker efter tröst
På lifvets törnestig, –
Hvar finner den väl vänligt svar –
Om ej från flydda oskuldsdar?..
Den bild, som ännu finnes qvar
Från denna sälla tid
Den måste åter blifva klar
Och skänka mig min frid,
Som flutit bort på lifvets ström
Och nu för mig är blott en dröm.
18 23/VIII 55.
|12|Längtan till hafvet.
Jag vill ut, jag vill ut i den vida verld
Ty här blir det så qvaft och så trångt,
Och midt uti all den villande flärd
Blir sinnet så ödsligt och vrångt.
Jag vill ut, jag vill ut, dit der stormarne gå,
der af frihet sväller hvart bröst,
Och der vill jag gunga på böljorna blå
Och låta dem hviska mig tröst.
Och sedan jag der på det stormande haf
Framlefvat i frihet min tid,
Så skall jag der finna min stilla graf –
Långt bort ifrån verldslifvets strid.
18 6/X 55.
|13|Dryckes visa.
När ynglingar samlas vid doftande bål,
Att sjunga och skämta och dricka;
Så tömma de alla först skål uppå skål,
En hvar för sin älskade flicka.
Ja, lifvet må brusa, dess böljor må slå
Mot strängarne uti hans hjerta,
Han tänker på tärnan och hoppas uppå
Att hon snart skall läka hans smärta.
Längtan. (Efter Schiller)
(Allegorie).
1. Ack, om jag ur mörka dalen
Någon utgång kunde nå;
Lemna skulle mig då qvalen,
Sällhet blott mitt hjerta få.
2. Kullar evigt unga, gröna
Ser jag herrligt resa sig:
Flyga vill jag till de sköna.
Dit min längtan drager mig
3. Harmonier hör jag klinga –
Toner utaf himmelsk ro,
Och små Zaphirfägtar svinga
till mig dofter, som der bo.
4. Gyll’ne frukter ser jag glöda,
Lysande i dunkel prakt,
Och på blommor, sköna, röda,
Aldrig vinterns snö sig lagt.
5. O hur’ skönt måst det ju vara
Der vid solens milda sken,
Och Zephirer, som der fara
Huru lifva de ej sen.
6. Men omkring mig strömmen brusar,
Den betager mig allt hopp,
Och jag i förderfvet rusar,
Om jag vågar mig dit opp.
7. O, en farkost der väl finnes,
Men – den utan styrman är. –
Dock, dit in och målet hinner.
Kanske att den dig dock bär. –
8. Du bör tro, blott ej förfära
Ty de gudar ge ej pant; –
Blott ett under kan dig bära
Till det sköna underland.
Till ett ungt fruntimmer på dess födelsedag.
(Mel: Neckens polska)
Våren ren så herrligt jorden målar
Och i dag är dess skönsta dag,
Goda Nanna, dig till möte strålar
Hvarje blick, deras hyllning tag.
Ja, så varma böner höjas nu för dig,
för att vända sorgen städse från din stig
Och på den endast rosor strö,
Hvars fägring aldrig, aldrig måtte dö.
Lifvet är ju intet utan vänner,
Måtte de aldrig svika dig,
Ty en verklig fröjd blott hjertat känner
Då till dem det kan sluta sig.
Tag då, goda Nanna, mot den lilla sång,
Som dig egnas ömt af vänner denna gång,
Och förstå att de önska dig
Allt godt som möjligt är på lifvets stig.
18 15/VI 55.
|16|På min Farmors begrafningsdag.
Tröttad utaf ödets skiften,
Pröfvad till sitt hopp, sin tro,
Sänkes hon i stilla griften,
För att finna hvila, ro.
Gud som ensam mäktar gifva
Verklig sällhet, verklig frid,
O! låt anden frälsad blifva
Ifrån sorger, qval och strid.
Gjut, o Gud, i våra hjertan
Nu hugsvalelse och tröst,
Uti denna stund, då smärtan
Ren förkrossar våra bröst.
Låt oss, Herre, städs besinna
Att vi se hvarandra der.
Hvar vårt rätta hem vi finna,
Och der ingen sorg mer är.
18 22/III 55.
|10|Höst visa.
När stormen i trädena susar
Och himmelen klädt sig i grått,
Och hafvet så oroligt brusar
Och jorden sin höstdrägt har fått, –
Då träda igen för mitt minne
De bilder från sommarens dar
Och upplifva åter mitt sinne, –
Ty sommarn så fridfull ju var.
När ungdomens drömmar förrunnit
I sorgernas svallande haf,
Och glädjen från själen försvunnit
Och funnit sin tidiga graf, –
Då tänk på de ljufliga stunder
Du njutit i lefnadens vår;
De bilder från sällhetens lunder,
De skola dock torka din tår.
18 11/X 55
Alkuperäinen (transkriptio)
Ganska tydliga bevis att min
poetiska begåfning var ringa
14 Juli 1901
L M.tillagt senare
Blandade Ämnen.
L Mechelin.
1855.
Fridsröster.
Om bland omvexlande öden
Lyckan ständigt flyr din stig,
Ja, om qvalena och nöden
Hota att förkrossa dig: –
Förtvifla ej, ty genom sorgen
Kommer du i himlaborgen.
Om bland nöjena och flärden
Allt är dig så tomt, så kallt;
Och om du nu här i verlden
Törnen finner öfverallt, –
Upphör likväl ej att hoppas,
Ty vid törnen rosor knoppas.
Och om menniskor bemöta
Dig med stolthet och förakt,
Om de dig ifrån sig stöta,
Gif på Frälsarns läror akt.
|3|
Som dig säga, att med mildhet
Du skall möta andras hårdhet.
Om du finner hos din nästa
Nöd, elände och betryck
Sörj då gerna för hans bästa,
Honom utur nöden ryck;
Och då skall visst Betle’ms stjerna
Äfven dig beskydda, värna.
Men om dödens lia skördar
Alla som du älskat här,
Vet, att då förtvifla, mördar
Äfven hoppet, som du när,
Att engång genom sorgedalen
Gå till dem i himlasalen.
Aftonpsalm.
Åter har en dag flytt bort
Från mitt arma lif så kort.
Månne jag väl denna dag
Användt rätt efter Guds lag?struket behag?tillagt
Har jag tackat för allt godt,
Som af Herren Gud jag fått,
Har jag Jesu fotspår sökt,
Ej min syndaskuld förökt?
Har jag varit god och nöjd,
Hemma skapat frid och fröjd?
Har jag kärleksfullt och ömt
Om min svaga like dömt?
Ack! jag mycket syndat har
Emot syskon, mor och far:
O, förlåt mig, Jesu mild,
Om jag glömt Din förebild!
Men när sol’n igen går opp,
Lifva då mitt fromma hopp,
Att, som den så skön uppstår,
Jag engång till Herren går!
Afsked till Woldemar.
O Woldemar, se skiljsmessan är inne
Med sorgset hjerta, djupt bedröfvadt sinne
Måst’ jag nu bjuda dig: farväl!
Men så är menskans lott, man bör ej dåra
Sig med den tron att aldrig ju det svåra
Behöfs; det renar först vår själ.
Så äfven nu, nu komma svåra strider
Att följa på de lugna, glada tider,
Som nu för evigt ha flytt bort. –
|6|
Ja, kärleken och vänskapen, de knutit
Den rosenkrans, som här dig har omslutit
Så ömt, – men för en tid, så kort.
Men sörjom ej, nej låt oss heldre prisa
Den Gud, som oss beskärt till tröst och lisa
Båd’tillagt Minne och dess broder hopp.
Ja, om ock saknads bittra sorg och smärta
Så hvassa törnen trycka i ditt hjerta,
kan du af minnen lifvas opp.
O, om jag kunde dock med ord uttrycka
Hur’ innerligt jag önskar dig all lycka
Som lifvet kan beskära. – Men
Om ibland ödets alla skiften bjerta,
Du saknar något trofast hjerta,
Har du i mig en trofast vän.
Krigarnes farväl.
Hören tärnor huru sången klingar
Wemodsfull och sorgsen till er ära.
Kärleken på tonerna sig svingar
Evig trohet vill hon eder sväratillagt
(Att eder evig trohet svära,)struket
I denna afskedsstund, då våra hjertan
Af alla känslor hysa endast smärtan.
Krigstrompeten kallar oss att strida
I farans stund för fosterlandet,
och om också hjertats sår nu svida,
Måst’ vi dock bryta kärleksbandet;
Ty krigarn vandrar ej i rosengårdar,
Endast äran är det som han vårdar.
Men när från krigets blodbestänkta bana
Han återgår i fredens sköte;
Och när han tappert stridt vid furstens fana,
Och skyndar till sin tärnas möte –
Månn’ han väl återfinner henne sedan,
Månnestruket’tillagt ejtillagt hon ej tröttnat vid attstruket aftillagt vänta tröttnattillagt redan?
Nej, bröder, låt oss tro i afskedstunden
Att evigt tärnans trohet varar,
Och då skall afstruket rosenkransen, åt oss bunden,
Beskydda oss i alla faror.
Men om ock någon af oss blir i striden, –
Vi återse hvarann dock bortom tiden!
Hoppet.
(Efter Schiller.)
Menniskan drömmer och talar ju blott
Om bättre, kommande tider;
Och för en lycklig, en lysande lott
Hon ständigt arbetar och strider. –
Och verlden föråldras, föryngras igen –
Förbättring väntas mennsikan än.
Vid födelsen har hon ju hoppet ren,
Det gossen, den glade, åtföljer,
|9|
Och ynglingen rörs af dess gudasken,
Ej gubben vid grafven det döljer –
Ty slutas vid grafven hans trötta lopp,
Så upplifvasstruketflammartillagt der ju ännu hans hopp.
Det är ej en dårarnes fantasi,
Som endast oss gäckar, bedrager, –
Uti vårt hjerta vi tydligt se.
Det stundar en ljusare dager;
och hvad som sägs af vår inre röst
Det dårar ej mera vårt längtande bröst.
Aftonen.
(Efter Schiller)
Sänd, du strålande Gud – se fållen törsta
Efter upplifvande dag, och menskan försmäktar,
Mattare drager ren hästen, –
Sänk nu neder din vagn!
Se, hvem som der ur hafvets skimrande vågor
Ljufligt leende vinkar dig! Känner du henne?
Raskare flyga de fålor; –
Thetis, gudinnan, dig vinkar.
Snabbt nu ner ifrån vagnen i hennes armar
Springer förarn, och betslen fattar Cupido.
Och nu stadna de fålor,
Drick den kylande flod.
Uppför himmelens blå, i sakta vandring
Stiger den doftande natt; den följes af ljufva
kärleken. Hvilen och älsken!
Phoebus, den älskande, hvilar.
Klagan.
I hjertats djup der bor en bild
Från fordna, flydda dar, –
Ifrån en tid då, god och mild,
Min själ blott glädje bar. –
Men ock, den tiden flyktat bort, –
Om den var säll den var ock kort.
När nu från mitt beklämda bröst
En klagan höjer sig,
Som ängsligt söker efter tröst
På lifvets törnestig, –
Hvar finner den väl vänligt svar –
Om ej från flydda oskuldsdar?..
Den bild, som ännu finnes qvar
Från denna sälla tid
Den måste åter blifva klar
Och skänka mig min frid,
Som flutit bort på lifvets ström
Och nu för mig är blott en dröm.
18 23/VIII 55.
|12|Längtan till hafvet.
Jag vill ut, jag vill ut i den vida verld
Ty här blir det så qvaft och så trångt,
Och midt uti all den villande flärd
Blir sinnet så ödsligt och vrångt.
Jag vill ut, jag vill ut, dit der stormarne gå,
der af frihet sväller hvart bröst,
Och der vill jag gunga på böljorna blå
Och låta dem hviska mig tröst.
Och sedan jag der på det stormande haf
Framlefvat i frihet min tid,
Så skall jag der finna min stilla graf –
Långt bort ifrån verldslifvets strid.
18 6/X 55.
|13|Dryckes visa.
När ynglingar samlas vid doftande bål,
Att sjunga och skämta och dricka;
Så tömma de alla först skål uppå skål,
En hvar för sin älskade flicka.
Ja, lifvet må brusa, dess böljor må slå
Mot strängarne uti hans hjerta,
Han tänker på tärnan och hoppas uppåtillagt
Att hon snart skall läka hans smärta.
Längtan. (Efter Schiller)
(Allegorie).
1. Ack, om jag ur mörka dalen
Någon utgång kunde nå;
Lemna skulle mig då qvalen,
Sällhet blott mitt hjerta få.
2. Kullar evigt unga, gröna
Ser jag herrligt resa sig:
Flyga vill jag till de sköna.
Dit min längtan drager mig
3. Harmonier hör jag klinga –
Toner utaf himmelsk ro,
Och små Zaphirfägtar svinga
till mig dofter, som der bo.
4. Gyll’ne frukter ser jag glöda,
Lysande i dunkel prakt,
Och på blommor, sköna, röda,
Aldrig vinterns snö sig lagt.
5. O hur’ skönt måst det ju vara
Der vid solens milda sken,
Och Zephirer, som der fara
Huru lifva de ej sen.
6. Men omkring mig strömmen brusar,
Den betager mig allt hopp,
Och jag i förderfvet rusar,
Om jag vågar mig dit opp.
7. O, en farkost der väl finnes,
Men – den utan styrman är. –
Dock, dit in och målet hinner.
Kanske att den dig dock bär. –
8. Du bör tro, blott ej förfära
Ty de gudar ge ej pant; –
Blott ett under kan dig bära
Till det sköna underland.
Till ett ungt fruntimmer
på dess födelsedag.
(Mel: Neckens polska)
Våren ren så herrligt jorden målar
Och i dag är dess skönsta dag,
Goda Nanna, dig till möte strålar
Hvarje blick, deras hyllning tag.
Ja, så varma böner höjas nu för dig,
för att vända sorgen städse från din stig
Och på den endast rosor strö,
Hvars fägring aldrig, aldrig måtte dö.
Lifvet är ju intet utan vänner,
Måtte de aldrig svika dig,
Ty en verklig fröjd blott hjertat känner
Då till dem det kan sluta sig.
Tag då, goda Nanna, mot den lilla sång,
Som dig egnas ömt af vänner denna gång,
Och förstå att de önska dig
Allt godt som möjligt är på lifvets stig.
18 15/VI 55.
|16|På min Farmors begrafningsdag.
Tröttad utaf ödets skiften,
Pröfvad till sitt hopp, sin tro,
Sänkes hon i stilla griften,
För att finna hvila, ro.
Gud som ensam mäktar gifva
Verklig sällhet, verklig frid,
O! låt anden frälsad blifva
Ifrån sorger, qval och strid.
Gjut, o Gud, i våra hjertan
Nu hugsvalelse och tröst,
Uti denna stund, då smärtan
Ren förkrossar våra bröst.
Låt oss, Herre, städs besinna
Att vi se hvarandra der.
Hvar vårt rätta hem vi finna,
Och der ingen sorg mer är.
18 22/III 55.
Benesvårtytt
18 23/6 57.tillagt senare
Höst visa.
När stormen i trädena susar
Och himmelen klädt sig i grått,
Och hafvet så oroligt brusar
Och jorden sin höstdrägt har fått, –
Då träda igen för mitt minne
De bilder från sommarens dar
Och upplifva åter mitt sinne, –
Ty sommarn så fridfull ju var.
När ungdomens drömmar förrunnit
I sorgernas svallande haf,
Och glädjen från själen försvunnit
Och funnit sin tidiga graf, –
Då tänk på de ljufliga stunder
Du njutit i lefnadens vår;
De bilder från sällhetens lunder,
De skola dock torka din tår.
18 11/X 55
Sekalaista
L Mechelin. 1855.
Rauhan ääniä
Kohtalon jos vilinässä
onni alta pakenee,
tuska raastaa elämässä,
tie vain aina kapenee –
älä murru, sillä tiedä:
murhekin voi riemuun viedä.
Huvitusten turhuudessa
tyhjää on, ja kylmääkin,
ja kun maailman hulluudessa
törmäät moniin piikkeihin –
usko oivallukseen suureen:
kukka syntyy piikin juureen.
Ja jos joku koppavasti
halveksuen katsoo päin,
muista että loppuun asti,
Vapahtaja sanoi näin:
lempeydellä ainoastaan
tulee käydä kovaa vastaan.
Jos taas sorto, kurjuus, hätä
lähimmäistä ahdistaa,
auta toki aina tätä,
häädä kurjuus kimpustaan,
silloin Betlehemin yllä
tähti sinut suojaa kyllä.
Ja jos kuolo korjais pois
rakkaimpasi päältä maan,
pelkkä lohduttomuus vois
viedä uskon tulevaan,
toivon, että joskus siellä
tapaisitte taivastiellä.
Iltavirsi
Taas on raukan elämästä
yksi päivä mennyt tästä.
Liekö mennyt sekin pieleen,
vaiko ollut Luojan mieleen?
Onko tänään kiitostani
saanut kyllin Jumalani,
jälkiäkö Jeesuksen
seurasin vai syntisten?
Osaaniko tyydyin hyvään,
pyrin kotirauhaan syvään?
Jaksoinko myös rakastaa
lähimmäistä heikompaa?
Tuskaa paljon synteineni
tuottanut oon perheelleni.
Anteeksi, oi esikuva,
Jeesus, usein unohtuva!
Vaan kun päivä kaunis valkenevi,
herään aamuun toiveineni:
että minäkin kai vielä kerran
hurskaana käyn luokse Herran!
Jäähyväiset Woldemarille
Oi Woldemar, jo eron hetki koittaa
ja surun kieltä sydämeni soittaa,
kun hyvästellä täytyy näin!
Se osamme vain on, ei vaikeutta
voi elämässä välttää kukaan, mutta
se puhdistaa myös, ystäväin.
Niin nytkin käy, ja melske taisteluiden
pian peittää rauhan, ilon aikain muiden;
ne poissa ovat ainiaan.
On ruususeppel ystävyyden kyllä
se aina ollut kulmiesi yllä –
tuo aika oli lyhyt vaan.
No, emme sure, sen sijaan kiittäkäämme
nyt Luojaa, joka tuonut elämäämme
on toivon, valon muistoineen.
Niin, vaikka kaipuu kuinka mieltä raastaa,
sen julmat piikit saatamme me haastaa:
voi aatos lentää eiliseen.
Oi jospa sanoin voisin ilmi tuoda
sen, kuinka paljon hyvää tahdon suoda
mä elämässä sinulle.
Jos joskus saatkin kyllin taisteluista
ja kaipaat lohdutusta, silloin muista:
sä ystävä oot minulle.
Sotureiden hyvästely
Neidot, kuulkaa tätä lauluamme,
laulamme sen teille murhemielin,
vaikka rakkautta julistamme
sillä uskollista sävelkielin.
Nyt erotessa sydämemme kaipuu
on lohduton, ja mieli suruun taipuu.
Torvet kutsuvat jo taisteluihin.
Me käymme sotaan vuoksi maamme,
siksi kirvelevin sydäminkin
me lemmen siteet murtakaamme.
Ei sotilaan vie kulku ruusutarhaan,
vaan sinne, mistä kunnian saa parhaan.
Kun puollettuaan verin kunniaansa
hän palaa rauhan työhön varmaan,
ja alta lipun suuren ruhtinaansa
taas rientää luokse neidon armaan –
niin onko neito yhä oottamassa
ja pitääkö hän valan kunniassa?
Oi veljet, erotessa uskokaamme
siis että neidon vala kestää
ja että ruususeppel, jonka saamme,
myös meitä sortumasta estää.
Vaan vaikka joku saisi viime nuolen,
niin tapaammehan ajan tuolla puolen!
Hoppet.
(Efter Schiller.)
[ei käännöstä]
Aftonen.
(Efter Schiller)
[ei käännöstä]
Valitus
On sydämessäin kuva tää,
se mieleen muistuttaa
taas entisaikain elämää
niin hyvää, ja niin ihanaa. –
Vaan lyhyt oli aika tuo,
se kiisi pois kuin virran vuo.
Kun rinnastani kuitenkin
nyt nousee valitus,
ja lohdutusta toivoisin,
kun iskee uupumus –
mä mistä vastauksen saan,
jos menneistä en vaan?
On jäänyt kuva mieleeni
tuon ajan autuuden,
se tuokoon jälleen kirkkaasti
takaisin rauhan sen,
mi oli silloin elämää,
nyt unta vain, ei enempää.
18 23/VIII 55.
Kaipuu merille
Tahdon pois, tahdon suureen maailmaan,
täällä elämä on ahdasta ja kaitaa.
Pyrin turhuuksien turuilta pois karkaamaan,
tai järkeni pian sumeta jo taitaa.
Tahdon pois, sinne missä myrsky pauhaa,
missä vapauden tunne rinnan täyttää.
Sieltä etsin sydämeeni lepoa ja rauhaa,
missä meri keinuu, tuuli suunnan näyttää.
Ja kun aikani oon vapautta siellä
nauttinut mä meren aallokoissa,
hauta hiljainen saa minut niellä –
olen maailman melskeistä mä poissa.
18 6/X 55.
Juomalaulu
Nuoret kun käyvät luo tuoksuvan boolin,
tahtoen laulaa, vitsailla, juoda,
kaikki he nostavat vuorollaan ”skoolin”,
saadakseen tyttönsä nimen esille tuoda.
Ah, elon myrskyt saattavat kolhia kyllä
ja vaatia sydämen tuskista hintaa,
vaan neitosen kuva pitää toivoa yllä,
että piankin voisi hän lääkitä rintaa.
Längtan. (Efter Schiller)
(Allegorie).
[ei käännöstä]
Nuorelle neidolle hänen syntymäpäivänään
(Sävel: Näkin polska)
Taasen luonto kevään värit toistaa,
on tänään kaikki parhain päin.
Nanna hyvä, täällä silmät loistaa
jokaisen, sua ylistäin.
Rukoukset korkeuteen kohoaa:
ei saa murheet taivaltasi rasittaa,
vaan tiesi olkoon ruusuinen,
ja värit vahvat kukkien.
Ystävät on tarpeen jokaiselle,
tukekoot he sua aina.
Ilo suurin puhuu sydämelle,
silloin eivät huolet paina.
Siispä, Nanna, ota vastaan laulu tää,
jonka meidän joukko tahtoo virittää.
Kaikki ystäväsi tässä
toivoo sulle hyvää elämässä.
18 15/VI 55.
Isoäitini hautajaispäivänä
Koeteltu toivo, usko
uupumukseen saakka on,
haudan lepo iltarusko
oikullisen kohtalon.
Luoja yksin voi vain antaa
aidon rauhan, autuuden.
Oi jos vapahdukseen kantaa
tahtoisi Hän sielun sen!
Anna, Herra, lohdutusta
sydämiimme tuskaisiin,
nyt kun tämä murhe musta
rusentaa jo rintaa niin.
Kerran vielä nähdä saamme
kasvot rakkaan vainajan;
suothan, että ilot jaamme
kodin silloin oikean.
18 22/III 55.
Syyslaulu
Kun myrsky se puissa vain pauhaa
ja taivaan on harmaja tie,
ei mylvivä meri saa rauhaa,
ja syksy pois vihreän vie –
taas kesään mun aatokset palaa,
nuo kuvat on kauniita niin,
ja sieluni takaisin halaa
sen aikoihin rauhallisiin.
Kun hukkuivat nuoruuden haaveet,
kun murheiden meri ne vei,
ja iloista jäivät vain aaveet,
ne haudalta säästyneet ei –
sä muista nuo ihanat retket,
ne kuvat niin suloiset ois,
ja lehdoissa vietetyt hetket
voi kuivata kyyneleet pois.
18 11/X 55