19.3.1875 Finlands statsrätt
Finsk text
Suomen valtio-oikeus
Kevätlukukausi 1875
23. luento 19. maaliskuuta
III Pääosasto: Tuomiovalta
Näiden luentojen alussa muistutettiin mieliin valtiovallan jako lainsäädäntövaltaan, toimeenpano- eli hallitusvaltaan ja tuomiovaltaan. Kuinka tämä jako ei ole niin absoluuttinen, että täysin eri elimien pitäisi hoitaa kutakin niistä. – Olemme nähneet, että Hallitsija on mukana kaikkien kolmen harjoittamisessa, ja että edustustolla, vaikka se onkin etupäässä lakia säätävä elin, on myös vaikutusta hallitukseen lähinnä rahoituksesta päättämisen ja ylipäätään finanssitoimivallan kautta. Sitä vastoin sillä ei ole mitään tekemistä tuomiovallan kanssa kuten Hallitsijalla on, joskin vain poikkeustapauksissa.
Tätä tärkeää valtiotoiminnan päähaaraa, lain ja oikeuden käyttämistä on nyt käsiteltävä siinä määrin kuin se liittyy valtio-oikeuteen. Aikaisemmin käsiteltiin Keisari Suuriruhtinaan oikeutta osallistua lainkäyttöön. Nyt tuomiovallan asemaa ja organisointia yleensä.
Jotkut teoreetikot eivät ole ollenkaan myöntäneet, että tuomiovaltaa katsotaan valtiovallan erityishaarana. He ovat halunneet asettaa sen vain yhdeksi hallitustoiminnaksi – oikeushallinnoksi. Mutta tämä on väärin. Sana hallinto kuvaa toisenlaista toimintaa ja työtä kuin että kanteilla ja syytteillä lausutaan julki, mikä on lain mukaan oikein ja mikä väärin.
Voidaan kai sanoa: Hallitus ja lainsäädäntö ovat Valtiovallassa korkeampia lajeja kuin tuomiovalta, niillä on laajempia toimivaltoja. Hallitsija asettaa tuomarit. Hän ja edustajisto vahvistavat ne lait, joita tuomioistuimen tulee soveltaa, niin, ne vahvistavat itse tuomioistuinten organisaation. Mutta arvojärjestykseen sijoittaminen on tässä täysin tarpeetonta. Sillä voidaanhan myös sanoa: Minne jouduttaisiin lakien säätämisessä, ellei olisi tuomioistuimia takaamassa niiden soveltamista. Ja joka tapauksessa on myönnettävä, että niiden asema on itsenäinen. On juuri Valtion tuomio-oikeuden ja toimintojen ansiota, ettei mikään hallituksen päätös voi määrätä menettelyä in casu tai antaa tuomioistuimelle tehtäviä, joissa ei ole sinänsä kyse sen tutkimisesta, mikä on oikein. Instanssijärjestyksessä ei ole mitään epäitsenäisyyttä. Alin tuomioistuin tuomitsee itsenäisesti myös tapauksissa, joissa niiden toimivalta on rajattu, eli missä pyyntö tai vetoomus on esitettävä. Verrattakoon vaikka hallintoviranomaiseen. Kulku on päinvastainen. Hyväksyy ylhäältä ja kulkee sitten instanssien läpi alaspäin. Mutta oikeudenkäynti alkaa alhaalta, ja asian saa jälkeenpäin viedä korkeampien oikeusistuinten tutkittavaksi.
Mikään oikeudenkäyntijärjestyksen yksityiskohta ei kuulu tänne. Valtio-oikeuden ei pidä ottaa mukaansa prosessioikeutta. Valtio-oikeuden on omalla alueellaan otettava ja omasta näkökulmastaan selvitettävä vain Tuomioistuinten organisaation, instanssijärjestyksen peruspiirteet ja mikä on niiden asema suhteessa valtiovallan muihin harjoittajiin.
Perustuslaeissamme kohtaamme lähinnä säädöksen, joka on äärimmäisen tärkeä: Hallitusmuodon § 16 – periaate, joka on otettu kaikkiin valtioiden kehittyneisiin perustuslakeihin. Lue ääneen.tillagt i marginalen – Mihin tuomioistuimeen mikin kuuluu, on puolestaan säädetty vuoden 1734 lain Oikeuskaaressa.
Perustuslaki ei myöskään määrittele tarkasti, mitä kaikkien varsinaisten tuomioistuinten tulee olla, eikä se myöskään määrittele instanssijärjestystä. Katsottiin kai tarpeettomaksi, koska se oli Oikeuskaaressa. Kuitenkin on tapana ottaa esiin valtiosääntö. Haluan siksi tässä muistuttaa, ettei Oikeuskaaren 1. luku ole nykyään enää muuttumattomana voimassa. Kämneri, - Laamanni, - Ritarikatselmusoikeus eivät enää ole olemassa. Vuoden 1868 27. huhtikuuta annetun lain esipuheessa todetaan: Alioikeus maalla on Kihlakunnanoikeus, kaupungissa Raastuvanoikeus. Näiden yläpuolella on Hovioikeus. – Se vastaa siten Vetoomustuomioistuimia. Mutta sitten puuttuu itsenäisessä asemassa oleva Korkein oikeus. Vuoden 1868 perustuslakikin puhuu vain Hallitsijasta korkeimpana instanssina.
Kannattaa tarkastella, miten Hovioikeuden asema on siten jälkeenpäin muuttunut. Historiahan osoittaa, miten Hovioikeus perusteetiin alun perin Kaarle IX:n pyrkimysten seurauksena, kun hän yritti organisoida Kuninkaan tuomio-oikeuden laajentamista. Tämä ei tosin onnistunut, mutta selvensi asioita. Hänen seuraajansa ehdotti vuoden 1614 Oikeudenkäyntiartikloja. Instanssijärjestyksen terävöityminen. Ja että Kuninkaallinen Hovioikeus ja Korkein oikeus perustettaisiin Tukholmaan. Niillä olisi valta sekä Kuninkaan poissa ollessa että hänen paikalla ollessaan tuomita Kuninkaan tuomioita, joista ei sittemmin tehty valituksia, ja joka myöhemmin yritti valittaa samasta tuomiosta, sai rangaistuksen Kuninkaan tuomiorikoksesta. Ehdotusta vastaan tehtiin huomautuksia. Oikeudenkäyntimääräys annettiin kuitenkin vuonna 1614 pääasiassa ehdotuksen mukaan, ja Hovioikeus perustettiin. Oli kuitenkin paljon kiistaa siitä, saisiko joku tuomita kuninkaan tuomion. Kuningas katsoi kuitenkin, että hänellä oli oikeus rikkoa [...]oläslig/saknad text. Vuoden 1615 Oikeudenkäyntiprosessin mukaan voitiin kuitenkin anoa benificum revisionis. Turun Hovioikeus 1623. Heti kun oli useita, ei voinut olla korkeinta ja viimeistä instanssia. – Useita, koska ei voitu korvata vanhoja Tutkintakäräjiä. Jo 1500-luvulla alkoivat raadissa revisioasioiden valmistelut. Tämän kanssa yhtäläinen on Hallitusmuodon § 8 sekä korkeimman Lautakunnan nimitys Hovioikeudesta §:ssä 15, joka toistaa Kustaa Aadolfin käsityksen. Lue § 15. – Yhdistys- ja Vakuuskirjan 2. momentti. Sitten vuoden 1809 säädökset.
(Tuomioistuimen itsenäisyys taataan tuomarin erottamattomuuden avulla.)
Oikeusosaston asema – kuvaus, kritiikki.
(Tuomioistuimet perustuslaillisena takuuna.)
Original (transkription)
Finlands statsrätttillagt av utgivaren
V. T.Vårterminen 1875
23 FöreläsnFöreläsningen
19 Mars
Finl.Finlands Statsrätt
III Hufvudafdelningen: Den dömande makten
I början af dessa föreläsn.föreläsningar erinrat om statsmaktens
delning i lagstiftande, regerande och dömande
makt. Huru denna delning icke så absolut att hvar-
dera skulle handhafvas af helt och hållet andra
funktionerstruket organertillagt. – Vi ha sett att RegnRegeringen är i utöfning
af alla tre, och att representationen, om också förnäm-
ligen lagstiftande, dock äfven har inflytande på regeringen
närmast genom anslagsbestämningar och finanskom-
petensen öfverhufvud. Deremot intet att skaffa
med dömande liksom ock RgnRegeringen blott undantagsvis.
Denna vigtiga hufvudgren af statsfunktion, skipandet
af lag och rätt bör nu särskildt behandlas försåvidt
hörande till statsrätten. Förut berört Kejs. StorfnsKejsaren-Storfurstens rättig-
het att deltaga i lagskipningen. Nu den dömande
maktens ställning och organisation i öfrigt.
Det har af en del teoretici alldeles icke medgifvits
att den dömande makten betraktas ss.såsom en särskild gren
af statsmakten. De ha då velat ställa den blott ss.såsom en
af regeringsfunktionerna, – justicsvårtytte förvaltningen.
Men detta orätt. Ordet förvaltning betecknar annat slag
af verksamhet och bestyrtillagt än att efterstruket påtillagt käromål och åtal utsäga
hvad rätt och hvad orätt är efter lag.
All domsrätt utgår från staten.struket
Väl kan man säga: Regering och lagstiftning äro
högre arter af Statsmakt än dömandet, de ha vidsträckta
befogenheter. RgnRegenten tillsätter domare. Han och representation fast-
ställa de lagar som af domstolen skola tillämpas, ja de fast-
ställa sjelfva domstolarnes organisation. Men uppställandet
|2|
af rangordning härutinnan alldeles onödigt. Ty man
kan ju ock säga: hvart skulle man komma med lagars
stiftande, om ej domstolarne funnes der för att garantera
deras tillämpning. Och i hvarje fall måste medges
att deras ställning sjelfständig. Det är i kraft af Statens
domsrätt och funktionerna, inga regeringsbeslut kunna
föreskrifva förfarandet in casu eller ålägga domstolen
åtgärder som ej sjelf pröfvar rättvisan. I instans-
ordningen ligger icke ngnnågon osjelfständighet. Lägsta domstolen
dömer sjelfständigt, äfven i mål der dess myndighet är begränsad,
d. ä.det är der sjelfskstruket hemställan skall ske. Man jemföre blott
med de förvaltande myndighet. Gången der motsatta. Bifaller
uppifrån och går sedan g.genom instanser nedåt. Men rätte-
gången börjar nere och få efterhand bringas under
högre pröfning.
Icke rättegångsordningens detaljer höra hit. Statsrätten bör
icke i sig upptaga processrätten. Statsrätten har att inom
sitt gebit indraga och från sin synpunkt utreda endast
grunddragen af Domstolarnes organisation, af instansordningen
och huru de är ställda gentemot statsmaktens öfriga
utöfvare.
I våra grundlagar möta då främst ett stad-
gande af aldrastörsta vigt: R. F.Regeringsform § 16 – en prin-
cip upptagen i alla utbildade statsförff.statsförfattningar Uppläs.tillagt i marginalen – Till hvilken
domstol enhvar höra, är åter stadgadt g.genom 1734 års
lag. R. B.Rättegångsbalken
Ej heller fastställer G. L.grundlagen särskildt hvilka alla de
ordinarie domstolarne vara skola, ej heller instans-
ordningen. Ansågs väl obehöflig då det fanns itillagt R. B.Rättegångsbalken
|3|
Emellertid pläga den sakenstruket itillagt konstitutionen upptagas.
Vill derför här påminna huruledes icke R. B.Rättegågnsbalken 1 kap.kapitlet tillagtnumera
oförändradt gällande. Kämners, – Lagmans, – Riddaresynerätten
indragna.tillagt FörordFörordning af 27 April 1868 fast-
ställt: Underrätt på landet Häradsrätt, i stad
Rådstufvurätt. Öfver dessa Hofrätt. – Den
motsvara således Appellationsdomstolarna. Men
sedan saknas en sjelfständigt ställd Högsta domstol.
Äfven 1868 års förf.författning talar blott om RgnRegenten ss.såsom högsta
instans.
Förtjenar beaktas huru Hofrättens ställning sålunda
efterhand förändrats. Historien visar ju huruledes
Hofrätten inrättades ursprungl.ursprungligen tillföljd af Carl IXs
bemödanden att bringa i bstruket åstadkomma en organi-
serad utöfngutövning af KngnsKonungens domsrätt. Detta lyckades
väl ej, men gaf klararesvårtytt. Efterträdaren föreslogtillagt 1614
års Rättegångs artiklar. Inskärpning af instans-
ordngenordningen. Och för att skulletillagt inrättas i Stockholm en Konung-
lig Hofrätt och öfversta dom hvilka såväl
i Konungens närvaro som frånvaro egde makt
att dömma Konungs dom, hvarifrån något
vad sedermera ej egde rum, och den som seder-
mera sökte qvälja samma dom, straffades
som för Konungs dombrott. Anmärkningar gjordes
mot förslaget. Rättegångsordination utfärdades
dock 1614 i hufvudsak enl.enligt förslaget och Hofrätten
inrättades. Mycket divergeans dock huruvida
en skulle få döma konungs dom. Konungen
ansåg dock sig ega råd att bryta [...]oläslig/saknad text
[...]oläslig/saknad text. Enligt 1615 års Rättegågnsprocess kunde
|4|
man dock begära benificum revisionis.
Åbo Hofrätt 1623. Såsnart flera, kunde
ej vara högsta och sista instans. – Flera,
emedan ej kunde ersätta gamla Räfstetingen.
Under 16de sekelt redan begynte i rådet
en beredning af revisionssaken. – Härmed
öfverensstämma R F.Regeringsformens § 8. jemte det namnet
högsta Nämnd för Hofrätt i § 15 återger
Gustaf Adolfs uppfattning. Uppläs § 15.
– F o S. A.Förenings- och säkerhetsakten 2a mom.momentet Sedan 1809 Reglem.Reglemente
(Domstolens sjelfständighet garanterad genom
domarens oafsättlighet.)
Justitie departementes ställning – fram-
ställning, kritik.
(Domstolarne ss.såsom konstitutionel garanti.)
Finlands statsrätttillagt av utgivaren
V. T.Vårterminen 1875
23 FöreläsnFöreläsningen
19 Mars
Finl.Finlands Statsrätt
III Hufvudafdelningen: Den dömande makten
I början af dessa föreläsn.föreläsningar erinrat om statsmaktens delning i lagstiftande, regerande och dömande makt. Huru denna delning icke så absolut att hvardera skulle handhafvas af helt och hållet andra organer. – Vi ha sett att RegnRegeringen är i utöfning af alla tre, och att representationen, om också förnämligen lagstiftande, dock äfven har inflytande på regeringen närmast genom anslagsbestämningar och finanskompetensen öfverhufvud. Deremot intet att skaffa med dömande liksom ock RgnRegeringen blott undantagsvis.
Denna vigtiga hufvudgren af statsfunktion, skipandet af lag och rätt bör nu särskildt behandlas försåvidt hörande till statsrätten. Förut berört Kejs. StorfnsKejsaren-Storfurstens rättighet att deltaga i lagskipningen. Nu den dömande maktens ställning och organisation i öfrigt.
Det har af en del teoretici alldeles icke medgifvits att den dömande makten betraktas ss.såsom en särskild gren af statsmakten. De ha då velat ställa den blott ss.såsom en af regeringsfunktionerna, – justicsvårtytte förvaltningen. Men detta orätt. Ordet förvaltning betecknar annat slag af verksamhet och bestyr än att på käromål och åtal utsäga hvad rätt och hvad orätt är efter lag.
Väl kan man säga: Regering och lagstiftning äro högre arter af Statsmakt än dömandet, de ha vidsträckta befogenheter. RgnRegenten tillsätter domare. Han och representation fastställa de lagar som af domstolen skola tillämpas, ja de fastställa sjelfva domstolarnes organisation. Men uppställandet|2| af rangordning härutinnan alldeles onödigt. Ty man kan ju ock säga: hvart skulle man komma med lagars stiftande, om ej domstolarne funnes der för att garantera deras tillämpning. Och i hvarje fall måste medges att deras ställning sjelfständig. Det är i kraft af Statens domsrätt och funktionerna, inga regeringsbeslut kunna föreskrifva förfarandet in casu
lat. i varje enskilt fall eller ålägga domstolen åtgärder som ej sjelf pröfvar rättvisan. I instansordningen ligger icke ngnnågon osjelfständighet. Lägsta domstolen dömer sjelfständigt, äfven i mål der dess myndighet är begränsad, d. ä.det är der hemställan skall ske. Man jemföre blott med de förvaltande myndighet. Gången der motsatta. Bifaller uppifrån och går sedan g.genom instanser nedåt. Men rättegången börjar nere och få efterhand bringas under högre pröfning.
Icke rättegångsordningens detaljer höra hit. Statsrätten bör icke i sig upptaga processrätten. Statsrätten har att inom sitt gebit indraga och från sin synpunkt utreda endast grunddragen af Domstolarnes organisation, af instansordningen och huru de är ställda gentemot statsmaktens öfriga utöfvare.
I våra grundlagar möta då främst ett stadgande af aldrastörsta vigt: R. F.Regeringsform § 16 – en princip upptagen i alla utbildade statsförff.statsförfattningar Uppläs.tillagt i marginalen – Till hvilken domstol enhvar höra, är åter stadgadt g.genom 1734 års lag. R. B.Rättegångsbalken
Ej heller fastställer G. L.grundlagen särskildt hvilka alla de ordinarie domstolarne vara skola, ej heller instansordningen. Ansågs väl obehöflig då det fanns i R. B.Rättegångsbalken|3| Emellertid pläga i konstitutionen upptagas. Vill derför här påminna huruledes icke R. B.Rättegågnsbalken 1 kap.kapitlet numera oförändradt gällande. Kämners, – Lagmans, – Riddaresynerätten indragna. FörordFörordning af 27 April 1868 fastställt: Underrätt på landet Häradsrätt, i stad Rådstufvurätt. Öfver dessa Hofrätt. – Den motsvara således Appellationsdomstolarna. Men sedan saknas en sjelfständigt ställd Högsta domstol. Äfven 1868 års förf.författning talar blott om RgnRegenten ss.såsom högsta instans.
X.tillagt i marginalen
Förtjenar beaktas huru Hofrättens ställning sålunda efterhand förändrats. Historien visar ju huruledes Hofrätten inrättades ursprungl.ursprungligen tillföljd af Carl IXs bemödanden att åstadkomma en organiserad utöfngutövning af KngnsKonungens domsrätt. Detta lyckades väl ej, men gaf klararesvårtytt. Efterträdaren föreslog 1614 års Rättegångs artiklar. Inskärpning af instansordngenordningen. Och för att skulle inrättas i Stockholm en Konunglig Hofrätt och öfversta dom hvilka såväl i Konungens närvaro som frånvaro egde makt att dömma Konungs dom, hvarifrån något vad sedermera ej egde rum, och den som sedermera sökte qvälja samma dom, straffades som för Konungs dombrott. Anmärkningar gjordes mot förslaget. Rättegångsordination utfärdades dock 1614 i hufvudsak enl.enligt förslaget och Hofrätten inrättades. Mycket divergeans dock huruvida en skulle få döma konungs dom. Konungen ansåg dock sig ega råd att bryta [...]oläslig/saknad text [...]oläslig/saknad text. Enligt 1615 års Rättegågnsprocess kunde|4| man dock begära benificum revisionis
lat. regenten beviljar ett rättsligt avgörande i andra instans att prövas av hösta instans. Åbo Hofrätt 1623. Såsnart flera, kunde ej vara högsta och sista instans. – Flera, emedan ej kunde ersätta gamla Räfstetingen. Under 16de sekelt redan begynte i rådet en beredning af revisionssaken. – Härmed öfverensstämma R F.Regeringsformens § 8⊠original:. jemte det namnet högsta Nämnd för Hofrätt i § 15 återger Gustaf Adolfs uppfattning. Uppläs § 15. – F o S. A.Förenings- och säkerhetsakten 2a mom.momentet Sedan 1809 Reglem.Reglemente
(Domstolens sjelfständighet garanterad genom domarens oafsättlighet.)
Justitie departementes ställning – framställning, kritik.
(Domstolarne ss.såsom konstitutionel garanti.)